Toamna vine încet în New Orleans.
Iarba se încăpățânează să rămână verde,
dar căldura este potolită.
Pursey a început să se descurce la școală.
Era mirată. Noi nu eram.
Iarna a venit înainte să ne dăm seama că zilele se scurtau.
Într-un fel, vinul a început să rămână de pe o zi pe alta,
și era mai mult decât era nevoie.
Cineva ar fi trebuit să le spună francezilor că în Louisiana e iarnă.
Am fi putut compensa scăparea lor
cu acea nouă invenție numită încălzire centrală.
- Pursey, unde ai pus votca ? - Mi-ai spus s-o ascund.
Da, dar unde ai ascuns-o ?
Nu am voie să-ți spun.
Cu nimic altceva nu mă asculți. Unde este ?
Lawson, Bobby iar încearcă să mă facă să-i spun unde e votca.
- E Crăciunul. - E sub scările din spate.
Puteam să jur că era rândul tău la spălat rufe.
Nu uita să folosești balsamul.
Dar nu ești virgină, nu ?
Unii oameni ar spune că ești un boșorog libidinos
pentru hărțuirea asta sexuală.
Cred că termenul e "boșorog scârbos", nu "boșorog libidinos".
Iar tu ești tânără, un boboc în floare.
Lasă-mă să trăiesc prin tine. Nu ești virgină, nu ?
- Tu ești ? - Am copii.
De ce nu-i vizitezi niciodată ?
Bună întrebare. Dar nu mi-ai răspuns.
Încerc să am o conversație serioasă.
Adevărul e că mi-aș dori să-i văd. Mi-e tare dor de ei.
Cred că dacă cineva ar dori să-și vadă copiii,
ar putea s-o facă, dacă le-ar păsa într-adevăr.
Dar tu ?
Ți-amintești de mama ta când locuiați împreună ?
Nu tocmai.
Pe vremuri încercam să mi-o amintesc.
Să-mi amintesc orice despre ea.
Vocea, mirosul ei, orice.
Mă gândeam foarte intens, tânjeam după amintiri.
Și apoi am început să le inventez.
Cum se farda și vorbea cu mine în oglindă
sau mă prefăceam că-mi gătea cașcaval pane.
Aveam multe amintiri inventate.
Preferata mea era aia în care mă lua cu ea la spectacole
și eu stăteam în culise cu un bărbat drăguț,
care mi-ar fi adus câte sucuri Shirley Temples aș fi vrut.
Am inventat atâtea amintiri,
încât am început să cred că erau reale.
Dar ea n-a venit niciodată după mine, așa că am uitat.
Înțelegi...
am încetat să mă mai prefac.
- E un pom adevărat ? - De unde l-ai luat ?
A căzut dintr-un camion.
- Pe naiba. - Bine, era poate un Volvo.
Ar trebui să-l punem în față, să-l vadă toată lumea.
Sigur.
Lawson, unde sunt rufele ?
La naiba.
"Mi-amintesc ziua în care am avansat de la protejat la confident.
Niciodată n-a intenționat să-mi împărtășească secretele lui.
Se hrănea din propriul său mister.
Dar în momentul în care a fost descoperit primul,
n-a trecut mult până n-am mai avut secrete între noi.
Pe treptele bibliotecii i-am observat prima dată
uniforma lui, o cămașă proaspăt spălată,
de culoarea Paștelui și pălăria aia nenorocită.
Se plimba prin campus cu un scop.
Totul la Tommy spunea că e pregătit."
- Eu sunt Tommy, ca să înțelegi. - Era clar că ești tu.
"Tocmai trecea pe lângă mine.
Am spus: "Frumoasă pălărie",
provocându-i zâmbetul său binecunoscut.
Același zâmbet cu care răsplătea orice femeie care-i atrăgea atenția.
Zâmbetul ce ținea loc de răspuns la toate întrebările nedorite.
Sau zâmbetul destinat copilului său,
de câte ori își întindea o mânuță către el."
Drăguț.
- Dar nu pare o propoziție bună. - Cred că nici una nu este.
De-aia atârnă în pomul de Crăciun.
Nu, dar de obicei nu este...
"Tommy a început să urce treptele, câte două odată, strigând: "La naiba,
de nu este următorul mare fiu al Sudului.
Era unul din sutele care veneau de două ori pe săptămână
să fie uimiți de Profesor, fiecare curs meritând aplauze.
Tommy, în fața amfiteatrului, fluturându-și amplu mâinile,
de parcă stăpânind un lasou imaginar."
- Eu prefer "laț". Cred că... - Eu prefer "lasou".
Acum câțiva ani, ai fi avut încredere în părerea mea.
Acum câțiva ani, mi-era mai ușor s-o fac.
Vă mulțumesc, tuturor. Crăciun fericit.
Nimeni nu poate dansa Alabama așa bine ca Bobby Long,
dar dulceața asta se mișcă bine.
- De ce nu ești mereu așa dulce ? - Cu ce m-aș alege ?
Cu o bucurie bură, nealterată.
- Ține-ți privirile pofticioase acasă. - Poftim ?
Nu-i place de mine. Îl preferă pe Lawson.
Nu-i așa că-l preferi pe Lawson ?
Ești beat.
Să știi că ai dreptate.
Dar nu-i problemă, pentru că Lawson ne va duce acasă.
În seara asta e al meu.
Le-ai spus veștile ?
Ne-am gândit că după sărbători
s-ar putea muta cu mine, să poată să lucreze.
Ne-am gândit la asta.
Lawson nu te iubește.
Bobby, nu cred că e treaba ta.
L-am văzut cu o femeie de care nu se mai satură.
O femeie care s-a strecurat în fiecare moleculă a ființei lui,
care i-a stors toate gândurile
și l-a transformat într-o creatură a devoțiunii și obsesiei.
Port pe față cicatricile acelei iubiri.
Nu i-ai spus ?
I-ai explicat diferența dintre iubirea adevărată
și un pat cald, în care mai trece timpul ?
Calmează-te. Nu te lua după ea. N-am spus că plec nicăieri.
Eu doar spun adevărul.
Femeia merită să afle adevărul.
Iar tu ești liber să faci ce vrei.
Serios ?
Chiar sunt liber ?
Vreau să spun ceva cu această ocazie,
în care sărbătorim dragostea și prietenia noastră.
"Prietene, dușman te numesc
Tu, cel cu hotărârea greșită
Tu, prietene, cu aer învingător
Care m-ai mințit când ai privit Cu vulgaritate secretul meu cel intim
Care mi-ai strivit inima cu ciocanul tău
Pe care-l iubesc atât pentru defecte
Cât și pentru calități
Prietenul meu e inamicul pe marginea prăpastiei
Cu capul în nori neguroși"
Bravo, amice.
Acum de ce nu spui ce gândești cu-adevărat ?
Fiecare cuvânt pe care-l rostești trebuie să fie o replică
sau trebuie să fii oricine altcineva decât cel ce ești într-adevăr ?
Vrei să-mi spui că te-am dezamăgit ?
Poate că și tu m-ai dezamăgit.
Nu eu am cerut să-ți scriu cartea ta nenorocită.
Izbăvirea ta este penintența mea, nu ?
N-am plătit îndeajuns ?
Nouă ani nenorociți.
Îmi pare rău, bine ?
Îmi pare foarte rău.
Era Dylan Thomas.
Celorlalți în afară de tine
Era simplu.
Noapte bună, Bobby.
La naiba.
Te simți bine ? Pot să intru ?
De data asta te-ai întrecut pe tine.
Lawson mă va părăsi.
Am știut-o dintotdeauna.
O merit.
Voi muri singur.
Nu te va părăsi.
- Ba da. - Ba nu.
Va fi întotdeauna lângă tine.
Mi-a tăiat povestea și a atârnat-o în pomul de Crăciun.
Am făcut pe mine.
Hai în pat. Haide.
Dumnezeule.
Este îngrozitor de frig.
Cum se simte ?
- A urinat sânge. - La naiba.
Știam că nu e el în seara asta.
Îi e frică de doctori.
Probabil are vreo infecție. Nu e mare lucru.
- O să te muți ? - Nu.
O iubești ?
Nu.
E foarte drăguță.
Da, așa este.
Îți faci griji pentru el ?
Ce s-a întâmplat, Lawson ?
Când l-am cunoscut pe Bobby, era mai măreț decât însăși viața.
Am făcut absolut tot ce a vrut,
dar tot el era cel cu soție și copiii perfecți.
Studenții îl adorau. Colegii îl urau.
Femeile îl doreau.
M-a convins atât de tare că mă așteaptă un destin măreț,
încât m-am îndrăgostit puțin de mine însumi.
Eram împreună peste tot.
Era o femeie cu care vroiam să mă însor.
Prietena ei s-a îndrăgostit de Bobby.
A început să petreacă mai mult timp cu noi decât acasă.
Într-o seară, mezinul lui avea meci de baseball.
Erau două meciuri unul după altul.
L-am convins să bem ceva cu fetele înainte.
I-am spus că merg mai târziu cu el la meci.
Spunea întruna că trebuie să plece.
De la un pahar s-au făcut două, pe urmă trei.
Și pe urmă,
un idiot, nepotul decanului,
a intrat și a anunțat
că se culca cu prietena mea
și că toată lumea știe, în afară de mine.
M-am dus după el.
A tras un pumn.
Bobby s-a băgat între noi
și tipul i-a spart fața lui Bobby.
Bobby a înnebunit. L-a bătut măr pe puști.
Se făcuse foarte târziu.
Știam că Ben aștepta.
Când am ajuns acolo, el plecase.
Toată lumea plecase.
Nu trebuia să-l fi lăsat singur.
Era doar un copil și era întuneric afară.
Mulți oameni
care se grăbeau pe șosea.
Șoferul nu l-a putut vedea.
Era foarte mititel.
Și își diviniza tatăl.
Juliette i-a spus lui Bobby să plece și să nu se mai întoarcă niciodată.
Avea nevoie de un soț mai bun.
Așa a spus ea.
Și ați venit aici ?
Părea un loc potrivit pentru scris. E foarte departe...
Sunt universități bune.
Bobby o putea lua de la capăt.
Mă gândeam că ar trebui să-i fiu alături.
Dacă în seara aia nu eram eu,
lucrurile ar fi putut fi altfel.
De fapt nu știu ce s-a întâmplat.
Citim prea multe cărți.
E ceva cu orașul ăsta.
Asta e tot.
Ar trebui să te culci.
Ți-am adus micul dejun la pat.
Mulțumesc, doamnă.
A dat vreun semn de viață ?
Nu. Ar trebui să-l trezim ?
Îmi dai cămașa, te rog ?
Mulțumesc.
Drăguță pălărie.
Scoală-te, bătrâne. Am auzit că trebuie să mergi la doctor.
Dă aia la o parte.
Ce-ți pasă ție ? Oricum o toci mărunt.
Nu vreau să-mi contaminezi cartea cu gonoree.
Mi-a fost poftă să citesc ceva plăcut despre mine.
Ai găsit ceva ?
Nu prea.
N-am vrut să-ți stric relația cu Georgianna.
N-am vorbit serios.
Dumnezeule.
Noaptea trecută e în ceață. Nu știu ce s-a spus.
Nu vreau să-mi amintesc.
- Haide. - Cadouri. Ura !
Crăciun fericit !
În seara aia, casa a fost a tuturor.
Știam amândoi că trebuie să-i spunem adevărul,
dar fiecare zi părea nepotrivită.
Ziua de Crăciun e la fel de potrivită să crezi în povești ca oricare alta.
Noaptea aia ne-a amintit mie și lui Bobby de vremuri din viața noastră
pe care vroiam să le uităm, până să apară ea.
Era plăcut să ne amintim, măcar pentru o vreme.
Sunt ghiftuit.
- Și eu. - Și eu.
Mi-aș dori să ningă.
- Și eu. - Și eu.
Dar ador ploaia.
- Și eu. - Și eu.
Haide, omule. Trebuie să te ușurezi la un moment dat.
Nu pot s-o fac dacă stai cu ochii pe mine.
Te-am văzut de mii de ori.
Dintr-o dată sunt timid, bine ?
Ușurează-te odată !
Probabil nu e nimic, omule.
Oricum am trăit destul.
Doamne, ce frig e.
E limpede.
Pe naiba. Nu mă minți.
Era rozaliu. Nu merg la doctor.
Mai ai vreo poveste care a scăpat din foc și foarfecă ?
Examenul final la Engleză. Trebuie să scriu ceva
și să citesc în fața clasei, și nu scapă nimeni.
- La naiba ! - Văd că te descurci bine la engleză.
Mă descurc la citit, dar nu sunt scriitoare.
- Cu ce naiba ești îmbrăcat ? - Ce-ți pasă ?
E al lui Lorraine. Lași praful să se adune pe lucruri.
Preferi să îngheți, decât să-i porți lucrurile.
Halatul ăsta și cea care l-a purtat
valorează mai mult decât o sută de oameni care nu-i apreciază.
E vreo problemă ?
- Ai de gând să-i spui ? - Ce ?
Trebuie să-l ducem la doctor. Încă mai urinează sânge.
Și amână de săptămâni să meargă.
Bine.
Sper că nu porți chiloții ăia de damă.
Bineînțeles că da. Îmi poartă noroc.
Oricum mi-i vor da jos și-mi vor pune un halat din ăla fără spate.
Toată lumea o să-mi vadă cocoșelul.
Exact. Toată lumea vrea să-ți vadă cocoșelul.
Și fundul.
Să mergem.
Ce ți-am spus eu ? N-am decât o sfoară peste fund.
Unde-i Bobby ? I-am făcut tocana lui preferată de cârnați.
L-au reținut, să-i mai facă niște analize.
- Se simte bine ? - Ei așa zic.
Vor să se uite la călcâiul lui, să fie siguri.
Atunci poate vrei s-o inviți pe Georgianna la cină.
Cred că lucrează. E vreo ocazie de care nu știu ?
Am o întâlnire.
Serios ? Asta da, noutate.
M-am gândit c-a sosit vremea să-mi trăiesc viața.
Mă bucur s-aud asta.
- E o rochie nouă ? - Da.
Mă rog, așa ceva.
Bobby are dreptate. N-are rost să las praful să se adune pe hainele Lorrainei.
Era foarte mititică. M-am chinuit să-i trag fermoarul.
Ai grijă să rămână tras.
Sunt mare, Lawson. Deja de ceva vreme.
Aia e o cerere pentru testul de aptitudine ?
Da. Mi-a dat-o consilierul profesional. Mă gândeam s-o arunc.
Poftim ?
Dacă ea crede că te califici pentru colegiu, te duci la colegiu.
- Colegiul costă bani. - Există programe de burse.
Ar trebui să plec.
E posibil.
- Trebuie să plec. - Nu vine să te ia ?
Nu. Ne întâlnim undeva.
Nu poți veni pe jos singură de la tramvai.
- Sună-mă la Ray și Ruthie și am să... - Nu, găsesc eu cu ce să vin.
Oricum ar trebui să mai stai cu Georgianna.
N-ai mai rămas la ea de la Crăciun.
Spuneai că vrei să vezi mai mult din musicalul de New Orleans.
M-am gândit că e un loc unde poți începe.
- Îl cunosc. - Serios ?
Dulceață, ce cauți aici ?
M-a adus prietenul meu, Sean. Sean, el e Junior.
E o onoare să te cunosc. Te-am văzut cântând.
Ești grozav, amice. Serios.
Cum de n-am știut că ești așa un saxofonist bun ?
Nu prea mai cânt.
Nu mai am...
Nu mă mai ajută plămânii.
- Ce face Bobby ? - Mai bine decât tine.
- Iar stai ? - Tiny, vreau să cunoști pe cineva.
Nu poate fi dulceața aia de fată, Purslane.
- Nu-ți amintești de mine ? - Nu, îmi pare rău.
Pe vremea când mama ta cânta aici, obișnuia să te pună pe scaunul de colo.
Era atât de dulce !
Treaba mea era să nu rămâi fără Shirley Temple.
Îți amintești de asta ?
Cu Junior. Pe vremea aia cânta și el cu Lorraine.
Erai și tu în trupă, nu ?
Ea și cu Junior erau cei mai tari, când nu se certau.
Micuța Purslane.
Să mai vii să-l mai vezi pe bătrânul Tiny, bine ?
Și Shirley Temple e din partea casei.
Ne vedem mai târziu.
Chiar ai cântat în trupa Lorrainei ?
Bineînțeles.
Toată lumea cânta cu ea pe vremea aia. Așa se obișnuia.
Lorraine și cu mine
am fost foarte apropiați o vreme.
Mi-amintesc când a purtat ultima dată rochia aia.
Și ție îți stă la fel de bine în ea.
Trebuie să plec.
Mă bucur c-ai venit, iubito.
De ce nu mi-ai spus că mama ta a fost cântăreață ? Grozav.
Nu știu. S-a întâmplat demult.
Vrei să bei ceva ? Eu vreau.
Ești nerăbdător să pleci acasă ?
Numai dacă tu și Purslane nu mă mai vreți.
În sfârșit, s-a prins.
- Care-i verdictul ? - Am o infecție la rinichi.
Mi-au dat niște medicamente.
Au spus că trebuie să mă las de băut.
Și călcâiul ?
E doar o ciupercă. Am un unguent.
Ești un om norocos. O să te faci bine.
Bineînțeles. Dar dacă nu m-aș fi făcut bine ?
Ce vrei să spui ?
Te-am văzut cu Purslane în seara de Crăciun.
- Te culci cu ea, Lawson ? - Nu. Ce-ți veni ?
Pentru că înflorește pe zi ce trece.
Pentru că e o femeie tânără.
E îndrăgostită și știm amândoi ce efecte are asta.
- E un copil, Bobby. - Are 18 ani.
Soția mea avea 18 ani când am cunoscut-o.
A fost dragoste la prima vedere.
Nu s-a întâmplat nimic. În seara aia,
lucrurile au scăpat puțin de sub control
și cred că s-a speriat puțin.
Se simțea singură și îi era frig.
Eu cred că nu era singura.
Nu uita, e fiica Lorrainei.
- Ești gelos. - Bineînțeles.
Nu valorez atât de mult.
Să știi că nu.
Iarna nu se simte niciodată prea bine la New Orleans.
Un musafir nepoftit care rămâne destul de mult
cât să ne amintească ce avem de pierdut
și ne părăsește la timp, să putem uita din nou.
A venit primăvara și noi suntem tot aici.
Ce-ar fi să luăm o sticlă de vin
și să mergem la râu, ca pe vremuri ? Ce zici de asta ?
Ți-amintești de fata aia care făcea nudism ?
- Cum o chema ? - Nu știu.
A renăscut acum.
Crezi că în Rai vom locui tot împreună ?
Dacă ajungem în Rai, toată lumea va fi acolo
și voi putea să-mi aleg corupătorii preferați:
Byron, de Sade, Hemingway.
Eu aș fi mai amuzant decât toți bețivii ăia la un loc.
Da, probabil că ai fi.
- Cred că Pursey poate obține o bursă. - Vrei s-o lași baltă ?
O să plece la vreo școală sclifosită după ce noi am învățat-o tot ce știe.
Noi vom rămâne aici, mai bătrâni și mai urâți
și orice primăvară ar putea fi ultima.
La naiba, vreau să mă duc la râu.
De ce ești un boșorog atât de patetic ?
"Vreau doar să respir în fiecare zi.
Fericirea compensează prin înălțime ceea ce-i lipsește în lungime."
- Robert Frost. - Fii serios.
Știi foarte bine că-i va fi dor de noi dacă pleacă.
Dacă pleacă, dusă va fi. Ultimul capitol. Povestea s-a sfârșit.
Vreau să mă duc acum la râu.
Am nevoie de liniște. Am atâtea de făcut
pentru absolvire. Trebuie să scriu o povestire, un poem, ceva.
Nu am nici o idee.
- Am s-o dau în bară. - Te cunosc foarte bine.
- O să te descurci. - Ne vedem mai târziu.
Bună, iubito.
Te-am așteptat toată ziua.
Lee, ce cauți aici ? Cum m-ai găsit ?
Miroși bine.
Nu mă inviți înăuntru ? Am condus toată noaptea.
Și ți-am adus asta.
Locul ăsta seamănă cu tine.
Toate revistele pentru femei...
Nu mai citesc așa ceva. Nu am timp.
Cu ce te mai ocupi ? Tot chelneriță ?
Nu... Nu e treaba ta.
Se pare că te descurci. Nu plătești chirie
și locul ăsta e cu mult mai bun decât o rulotă.
- Lee, ce vrei ? - Ce vrei să spui ?
Am venit să m-asigur că ești în siguranță
- după ce scapi de amicii Lorrainei. - Ce vrei să spui ?
Tipii ăia cu care a trebuit să împarți casa.
De unde știi cu cine stau ?
Ți-a trimis un avocat o scrisoare.
Pe care, normal, am deschis-o.
Anul lor se apropie de sfârșit
și eu m-am străduit din răsputeri să mă schimb.
- Mi-a fost dor de tine... - Aici scrie că de la 1 iulie...
- sunt proprietara unică a casei. - Da, știu.
Nu știai ?
- Ratații ăia te-au mințit... - Nu sunt ratați. Sunt...
- Ce sunt ? - Nu îi poți numi ratați.
Acum am o viață adevărată. Mă duc la școală.
- O viață adevărată ? - Da.
Spre deosebire de rahatul de viață pe care o duceam împreună ?
Și probabil în noua ta viață ai niște bărbați adevărați.
Unii care mint fetele ca să poată avea un acoperiș deasupra capului ?
- Du-te naibii ! - Sau ce ?
Nu cumva îți oferă ceva la schimb ?
S-au folosit de tine, Purslane.
- Cum s-au folosit de Lorraine. - Ieși afară.
Foarte frumos ! Bat atâta drum ca să te văd !
Acum ești la școală. Asta e foarte amuzant.
Vreau să-ți amintești ceva, Purslane.
O buruiană rămâne tot buruiană, indiferent cât de frumoasă e floarea.
Genial, Lee. Ieși afară !
Ce naiba se întâmplă aici ?
Probabil face curățenie.
A încuiat ușa.
Pursey, deschide, iubito.
Pursey, noi suntem.
Pursey, iubito, deschide.
- Ai încuiat ușa. - Ți-am spus că așa se va întâmpla.
Dumnezeule. Cum ?
Să mergem. Are nevoie de timp.
De două zile n-a văzut-o nimeni.
A cerut liber în week-end.
Urmărirea a luat sfârșit.
Ray spune c-a venit dimineață devreme. A dat un telefon.
- S-a strecurat pe lângă noi ? - Probabil intenționat.
Nu prea ai fost de folos în această criză.
Stați la mine, nu ? Sunteți bineveniți să plecați în altă parte.
Pot să rezolv problema.
Mâine se duce la școală. Pun ceasul să sune, să mă scol devreme.
Să vorbesc cu ea pe drum.
Să rezolv problema asta.
Nu avem ceas.
Iubito, te-am așteptat.
Ce părere ai ? Culorile tale preferate.
Ghici cine ne-a ajutat ? Au venit Ray, și lke, și chiar Earl.
Probabil că o voi putea vinde mai bine, mulțumesc.
Nu înțeleg de ce trebuie să pleci așa de repede.
Putem rămâne prieteni. De ei vreau să scap.
Știi că n-au vrut să-ți facă rău.
De ce nu începi la bucătărie ? Termin eu aici.
"Draga mea Purslane,
Mă simt mai bine și abia aștept să te văd.
În locurile astea, timpul pare încremenit,
dar totuși a trecut prea mult și am multe să-ți spun.
Ți-am scris mereu, dar n-am avut curajul să-ți trimit scrisorile.
Vreau să le ai acum, ca să afli povestea noastră.
Aș vrea să-ți cunoști tatăl
și să știi că e numai vina mea că nu te cunoaște.
Am scris cântecul ăsta pentru voi doi."
Unde vrei să-ți pun ochelarii ?
Ce s-a întâmplat ?
Cum ai putut să vorbești despre ea tot timpul și să nu-mi spui ?
E adevărat ?
"Vocea ta mi-a atins sufletul. Bobby Long."
Am suspectat dintotdeauna, dar ea nu mi-a spus.
Eu am fost primul care a iubit-o.
Când a venit Bobby, a început coșmarul.
Bobby era încă însurat.
El nici n-a știut ce simțea ea.
S-a străduit din greu să se lase de droguri.
Câmd a reușit, s-a întors acasă pentru un mare spectacol la Howlin' Wolf.
Spectacolul ăsta ?
Data e corectă.
A spus că bunica ta te va aduce.
Dar n-a venit. N-a venit nici el.
Era distrusă că n-ați fost niciunul din voi acolo.
"Dragului meu Bobby.
Mă simt mai bine și vin acasă să-ți cânt un nou cântec.
Te rog, vino. Va veni cineva care mi-e drag și vreau să vă fac cunoștință."
Tu erai aceea, dragă.
Tu și cu Bobby.
Eu...
Nu pot să cred.
De ce continui să bei porcăria aia ?
Nu știi că te va omorî ? N-ai văzut ce-a făcut din Lorraine ?
Uneori îmi provoci atâta greață.
Trăiești într-o lume imaginară,
în care viața e o carte, pe care nu vrea nimeni s-o scrie.
Orice idiot știe că viața e mai rea decât cărțile. D-aia sunt doar cărți.
Pursey, iubito, n-ai decât să fii răutăcioasă.
Merităm asta.
Dar când te liniștești, ce-ar fi să stăm de vorbă ca o familie ?
Ca o familie.
Și asta ar fi ca familia pe care ai distrus-o ?
Vom fi ca acea familie ?
Partea ciudată este că, după spusele Lorrainei, eu sunt familia ta.
Nu știi să numeri până la nouă luni ?
N-am înțeles niciodată de ce și-a dorit să stau cu voi.
Tu ești tatăl meu.
Eu...
Ai iubit-o ?
- Ai iubit-o ? - Da, foarte mult. Dar...
Îmi doresc să nu fi știut niciodată.
Nu. Pursey, nu pleca.
Nu întoarce spatele.
- E prea târziu. - Nu e prea târziu.
Mă ai pe mine. Nu mai ești singură.
Lasă-mă să-ți fiu alături.
Ce pot face ? Spune-mi.
Ce, iubito ?
Ți-amintești că ți-am spus că inventam amintiri despre ea ?
Da.
Partea penibilă a fost că inventam amintiri despre mine.
Cum au părinții povești despre copiii lor.
Știi, ca: "N-a fost drăguț când Suzie n-a putut rosti abracadanaiba..."
Mă rog.
Oamenii au multe amintiri ciudate.
Cum probabil ai și tu o tonă de amintiri despre copiii tăi, nu ?
Da, așa este.
Mă gândeam că poate
și eu când eram mică făceam ceva amuzant sau drăguț.
Dar adevărul e că nimeni nu era lângă mine să vadă, nu ?
Iubito, eu am fost lângă tine.
Eu am văzut. N-am stat prea mult, dar am fost acolo.
- O să-mi povestești despre ea ? - Da.
- Totul despre ea ? - Desigur.
Și despre mine ?
Pentru că cred că simt nevoia să știu tot.
Da.
Nu vreau să vând casa. Ador casa noastră.
Dar eram foarte supărată pe voi.
Îmi pare rău.
Nu-mi amintesc cum se face asta.
O fac eu pentru tine.
La naiba, omule. Ai piciorul albastru.
Am purtat pantoful. E doar amorțit.
Nu vreau ca fetei mele să-i fie rușine cu tatăl ei.
- Cum arăt ? - Al naibii de bine.
- Eu cum arăt ? - Destul de bine.
Ai părul sculat.
Așa.
Arătați ca niște cetățeni de cinste.
- Poate nu sunt îmbrăcat bine. - Arăți bine.
Ai fermoarul desfăcut. Haideți, o să întârziem.
Ești pregătit să vezi fata noastră absolventă ?
Da, sunt.
- E o zi binecuvântată. - Da.
Liniște, toată lumea.
Aș vrea să propun un toast
în cinstea frumoasei mele fiice, Purslane Hominy,
care este fata mea de aur.
Cecil a spus mai devreme că aceasta e o zi binecuvântată.
Uitându-mă în jur, vă mulți oameni
în care n-am avut încredere.
Sunt recunoscător unui Dumnezeu care credeam că m-a abandonat
și pentru dragostea unui copil care, cu voia lui Dumnezeu,
va intra în toamnă la colegiu.
Și nu la orice colegiu amărât. Fata mea e deșteaptă.
E mai deșteaptă decât bătrânul ei tată.
Asta e sigur.
Pursey, tu l-ai învățat câte ceva pe ramolitul tău tată.
Și în vorbele glorioase ale lui T.S. Eliot:
"Nu vom înceta să explorăm.
Și la sfârșitul explorării
vom ajunge de unde am plecat,
și vom vedea locurile ca pentru prima dată."
Asta i-ai oferit tatălui tău.
Și el îți este veșnic recunoscător.
Și-acum vino aici și acordă-i tatăl lui tău un dans.
Cântă-l pe cel lent.
Unii oameni ajung într-un moment în care merg cât pot de departe,
locul în care soțiile și slujbele contravin dorinței
care rămâne necunoscută, și aceia rămân ascunși privirilor.
"Vezi lucrurile invizibile și vei ști ce să scrii."
Așa obișnuia Bobby să spună.
El vroia să trăiască cu oamenii invizibili.
Cu cei pe lângă care trecem în fiecare zi.
Cei care uneori devenim.
Cei din cărți, care trăiesc doar în ochiul minții noastre.
Destinul lui a fost să treacă prin viață, nu pe lângă ea.
Un om care a fost sigur că cea mai scurtă cale spre Rai trece prin Iad.
Dar slăbiciunea lui
era o minte exaltată și ciuntită de prea multe povești
și calea pe care a ales-o, să devină o poveste.
Defectul tragic al lui Bobby Long a fost romantismul pe care-l vedea în toate.
Dacă oamenii vor să creadă într-o anumită formă de dreptate,
Bobby Long și-a găsit dreptatea într-un cântec.
Epitaful meu fie povestea mea. Am o poveste scurtă.
Pe piatra mea de mormânt aș fi scris despre mine.
Am avut o ceartă de îndrăgostiți cu lumea.